Tidligere...
- Abigail dræbte Nick Boyle. - Ingen må vide det.
Jeg er urolig for dig, Will. Du har så meget empati for morderen-
- at du mister dig selv.
- Jeg burde få en hjerneskanning. - Er du ustabil?
- Will? - Du taber tid.
- Der er noget galt med mig. - Jeg er din ven.
Du mister kontakten med virkeligheden.
Jeg kan mærke mine nerver klikke-
- som i en rutsjebane på vejen op til det uundgåelige lange fald.
Hurtige lyde, som hurtigt er ovre.
Abigail Hobbs gjorde det af med Nicholas Boyle.
Som en sprængt ballon.
Hun tog et liv.
- Du har taget et liv. - Ja. Det har du også.
Du sørger. Ikke over det liv, du tog, men det, det der blev taget fra dig.
Hvis Abigail kunne begynde forfra, kunne du også.
Du kunne frigøre dig selv fra galskaben og mordet.
Vi løj for hendes skyld.
Vi kender til at tage liv, og hvordan folk dør, når vi intet valg har.
Vi ved, at i det øjeblik er de ikke bare kød-
- men lys og luft og farve.
- Er det ikke sådan at leve? - Føler du dig i live, Will?
Det føles, som om jeg falmer.
Har du oplevet tab af tid eller hallucinationer igen?
Jeg vil gerne have dig til at tegne en urskive.
Med tal. Den lille viser viser timen, og den store viser minutterne.
- Hvorfor? - En øvelse.
Du skal fokusere på nuet.
Tænk på, hvor du er, så ofte du kan. Og hvornår. Tænk på, hvem du er.
Klokken er 19.16.
Baltimore i Maryland.
Jeg hedder Will Graham.
En lille påmindelse.
Det er noget, du kan holde fast i.
Og vide, at du er i live.
Will?
- Hvad skete der derinde? - Jeg blev forvirret.
Du har været forvirret og ked af det, men aldrig bange.
Jeg er vant til frygt. Jeg blev desorienteret. Jeg kan gå ind igen.
Jeg så dit ansigtsudtryk, da du kom ud. Hvad har gjort dig stum?
Jeg ser og hører bedre bange, men jeg kan ikke udtrykke mig.
Du forstyrrede gerningsstedet. Det har du aldrig gjort før.
- Jeg troede, at jeg var ansvarlig. - At du havde dræbt kvinden?
- Når jeg gør det, jeg gør... - Det, du gør...
Du tager alle beviserne til dig.
Du ekstrapolerer. Du rekonstruerer en morders tankegang.
Du ser ikke dig selv som morderen.
Jeg for vild i rekonstruktionen.
Bare et øjeblik.
Jeg er officielt bekymret for dig.
- Officielt? - Ja.
Du valgte vel dr. Lecter i stedet for en FBI-psykiater-
- for at mit mentale helbred forbliver uofficielt?
Jeg vil bare være forsigtig med dig.
Vi vil ikke ødelægge dig. Er det, hvad der sker?
Har jeg ødelagt dig?
Har du nogen, der gør dette bedre hel, end jeg gør ødelagt?
Frygt gør dig uforskammet.
Hun hed Beth LeBeau. Hun druknede i sit eget blod.
Og det, hun ikke druknede i, er over hele gulvet og under sengen.
Hun gemte sig.
Han ventede på hende under sengen.
Hun forsøgte at rive sig fri.
Han kendte hende. Han troede, at han holdt af hende.
For meget.
Kæreste, ekskæreste, kollega, butiksekspedient...
Der er fingeraftryk på kniven. De er vel dine?
Undskyld.
Der er andet væv. Nok fra morderen.
Huden er så skadet, at vi ingen fingeraftryk har.
Ofret rev morderen dybt nok til at få væv under neglene.
- Men han blødte ikke. - Hvorfor ikke?
Det ser ud, som om han prøvede at fjerne huden fra hendes ansigt.
Som om han fjernede en maske?
Jeg har stadig kobberlugten af blod på mine hænder.
Jeg kan ikke huske gerningsstedet, før jeg så mig selv dræbe hende.
Minderne forsvandt, men du ved, at de mangler.
Der er noget storslået ved den vold, jeg så-
- som føles mere virkeligt end det, jeg ved, er sandt.
- Hvad ved du? - At jeg ikke dræbte hende.
Men jeg husker, at jeg skar i hende og så hende dø.
Du må overvinde disse forestillinger, som forvrænger din virkelighed.
- Hvilke vilde fantasier har morderen? - Det var ikke vildt, men ensomt.
Desperat og sørgeligt.
Jeg så et glimt af mig selv i spejlet.
Jeg så lige igennem mig selv.
Forbi mig selv, som om jeg var en fremmede.
Du må konfrontere dine begrænsninger i det, du gør.
Hvis du mener forskellen på tilregnelighed og galskab-
- accepterer jeg det ikke.
- Hvad accepterer du? - Det her er ikke min slags galskab.
Det kan være anfald.
Det kan være en tumor.
En blodprop?
Jeg kan anbefale en neurolog.
Men er det ikke fysiologisk, må du accepterer, at det du kæmper med-
- er en psykisk sygdom.
NOBLE HILLS HELSECENTER BALTIMORE, MARYLAND
Du er i gode hænder. Dr. Lecter er den mest tilregnelige, jeg kender.
Jeg er enig.
Dr. Sutcliffe og jeg studerede på Hopkins.
For en livstid siden. Da du ikke var bange for at tage fat.
Jeg har altid været mere fascineret af sindet end af hjernen.
Billederne er mere interessante end projektoren. Til den går i stykker.
- Hvornår begyndte hovedpinerne, Will? - For to-tre måneder siden.
Da Will begyndte at arbejde i felten igen, og da mødte jeg ham.
Og hallucinationerne?
Jeg kan ikke sige med sikkerhed, hvornår de begyndte.
Jeg indså bare efterhånden, at jeg måske ikke drømte.
Det er hjernebetændelse.
- Er det din forhåndsdiagnose? - Ja.
- Hvad baserer du den på? - Jeg kan lugte det.
Så din næse kan genkende parfumer og nu også autoimmune sygdomme?
Da han begyndte at gå i søvne, lagde jeg mærke til en lugt.
Og hvordan lugter hjernebetændelse så?
Der er hede. En feberagtig sødme.
Hvorfor sagde du ikke noget, hvis du havde en mistanke?
Jeg måtte være sikker. Symptomerne blev gradvist værre.
I går bad jeg ham om at tegne en urskive.
Dette er, hvad han tegnede.
Rumlig neglect.
Hovedpine, forvirring, hallucinationer-
- ændret bevidsthedstilstand... Alle tegnene er der.
Man får sjældent mulighed for at studere de psykologiske effekter.
Og sjældnere endnu de neurologiske effekter.
Læger må afveje nytten af forskningen.
Selv nu ved vi så lidt om hjernen.
Man kan gøre store opdagelser.
Den højre side af hjernen er betændt.
Det er anti-NMDAR-encefalitis. Det bliver kun værre.
Det ved jeg. Det er uheldigt for Will.
Hvad lugter jeg af?
Muligheder.
Vi fandt intet. Ingen misdannede blodkar-
- tumorer, hævelser, blødninger eller tegn på slagtilfælde.
Neurologisk ser er der intet galt med dig.
Så hvad jeg oplever, er psykologisk?
Hjerneskanninger kan ikke diagnosticere psykiske sygdomme.
De kan kun udelukke medicinske sygdomme med lignende symptomer.
Vi laver flere prøver. Vi tager flere blodprøver.
Men jeg tror ikke, at de vil give flere svar.
Du vidste fra starten, at du udsatte Will for et muligt ødelæggende miljø.
Otte piger var døde i Minnesota. Will fangede deres morder.
Og han blev smittet med morderens sygdom.
Han tænker på, hvordan det er at dræbe.
Det er bedre, han bliver lidt skør, end at uskyldige dør. Han er enig.
Will er uskyldig.
Ja, det er han. Will er ægte.
Han overlever alt, jeg giver ham. Han kæmper sig altid tilbage.
Ikke altid. Indtil videre.
Neurologen fandt ikke noget. Det generede ham.
Ville han have, at noget var galt?
Han ville have et svar, der ikke var en psykisk sygdom.
Tror du, at han er psykisk syg?
Han har for mange spejlneuroner. Børns hoveder er fulde af dem.
De hjælper os til at socialisere og forsvinder så.
Will beholdt sine. Det gør det svært at vide, hvem han er.
Luften på gerningssted er smurt til med skrig.
Han reflekterer det ikke bare, han absorberer det.
Klokken er 22.36.
Jeg er i Greenwood i Delaware. Jeg hedder Will Graham.
Klokken er 01.17. Vi er i Greenwood i Delaware.
Jeg hedder Will Graham, og du er i live.
Kan du høre mig? Du er i live!
Hvorfor ringede du til mig og ikke Jack eller politiet?
Jeg ringede til dig fordi...
...jeg ikke er helt sikker på, at det, jeg så, var virkeligt.
- Så lad os bevise det. - Jeg tog fat i hendes arm.
Et helt lag af død hud gled af det underliggende væv, som en handske.
Så hun bløder ikke.
Intet blodomløb. Intet binder vævet.
Hvad gjorde du med det?
- Det ved jeg ikke. - Kan du ikke huske det?
Det kan være stafylokokker. Eller spedalskhed.
Øjnene var misfarvede, hun var underernæret og havde gulsot.
Hun var... sindsforvirret.
Hun vansirede en kvindes ansigt, fordi hun troede, det var en maske.
Hun kan ikke se ansigter.
Hvis hun dræbte Beth LeBeau, er hun måske ikke klar over det.
Hvorfor kom hun tilbage?
For at overbevise sig selv om, at hun ikke gjorde det?
Er det derfor, du kom tilbage?
Hvis jeg ikke var tydelig nok...
Jeg ved, at jeg ikke dræbte Beth LeBeau.
- Jeg vil bare vide, hvem der gjorde. - Også jeg.
Der spekuleres meget om dig i FBI.
Hvad spekulerer de om?
At Jack skubbede dig lige ud til kanten.
Og du skubber dig selv ud over den.
Morderen kan ikke acceptere sin egen virkelighed.
Det kan jeg til tider identificere mig med.
Trods det føler jeg mig relativt tilregnelig.
Klokken er 19.05.
Jeg er i Baltimore, Maryland. Jeg hedder Will Graham.
Tak for din overbærenhed.
- Det er, som om jeg ser et spøgelse. - Morderen eller dig?
- Begge. - Vi ved, hun findes. Der er beviser.
Da du fandt hende, mistede du ikke forstanden.
- Men jeg tabte tiden. - Tabte du tid igen?
Jeg har talt med dr. Sutcliffe.
Vi talte om dit besøg. Vil du tale om det med mig?
Han fandt jo ikke noget galt.
Så fortsætter vi med at lede efter svar.
Vil du lade mig udføre nogle tests?
Du ville vel ikke publicere noget om mig, dr. Lecter?
Hvis der var noget af terapeutisk værdi for andre-
- ville jeg formulere det i en uigenkendelig form.
Så gør det venligst posthumt.
Efter din eller min død?
Hvad end der kommer først.
Har du overvejet Cotards syndrom?
Det er en sjælden sindsforstyrrelse, hvor man tror, man er død.
- Taler du om morderen eller mig? - Morderen, selvfølgelig.
Hun kunne ikke se ofrets ansigt eller prøvede at afdække det.
Cotards kan betyde, at man ikke kan genkende andre.
Det er forkerte elektriske ladninger i de dele af hjernen-
- som gør, at vi genkender og føler noget ved ansigter.
Selv vores nærmeste virker som bedragere.
Så hun søgte en, hun stolede på og elskede.
Hun følte sig svigtet og blev voldelig.
Hun kan ikke stole på nogen, hun før troede, var pålidelige.
Sygdommen tillader hende det ikke.
Væv fra gerningsstedet stemmer overens med Deres datters journal.
Jeg blev lettet, da I ringede.
Jeg troede, I havde fundet hende, og...
...hun havde fået fred. - Troede De, at hun var død?
Jeg lyder som en forfærdelig mor.
Jeg prøvede at være en god mor. Jeg vil bare ikke have, at hun lider.
Ingen tvivler på, at De er en hengiven mor.
- Hvor godt kendte hun Beth LeBeau? - De var bedste veninder.
De gik i skole sammen, til det blev farligt for Georgia at gå i skole.
Hvornår opdagede De, at Deres datter havde en psykisk sygdom?
Da hun var ni år, og hun sagde, at hun overvejede at dræbe mig-
- og at hun allerede var død.
Hvilke symptomer havde hun?
Anfald, hallucinationer, psykotisk depression.
Jeg var taknemmelig, når hun var katatonisk.
- Var hun nogensinde voldelig? - Nogle gange.
- Hvad sagde hendes læger? - Ikke meget.
Hun var indlagt i månedsvis ad gangen.
Blodprøver, hjerneskanninger... Intet af det gav noget resultat.
De vidste ikke, hvad der var galt.
Ved De stadig ikke det?
De sagde bare, at det var den ene eller det andet.
De gættede bare hele tiden.
Jeg undersøgte det selv og skrev alt, hvad lægerne sagde, ned.
Forskellig terminologi. Jeg lærte meget.
Men frem for alt lærte jeg...
...hvor lidt man faktisk ved om psykiske sygdomme.
De ved kun, at det sjældent handler om at finde løsninger.
Det handler mere om at håndtere forventninger.
- Håndterer du dine forventninger? - Jeg forandrer mine forventninger.
Da Miriam Lass døde, måtte jeg komme her tilbage og pakke sammen.
Men det var for overvældende. Jeg troede, at jeg bare burde gå.
Jeg havde jo fået en aspirant dræbt.
Det dårlige lederskab var mit ansvar.
Chesapeake Ripper dræbte Lass.
Sådan føltes det ikke.
Jeg tog hende fra et klasseværelse, ligesom dig.
- Hun var elev. Jeg er lærer. - Jeg er lige så ansvarlig for dig.
- Jeg tager ansvar for mig selv. - Nej, vi kan gøre det sammen.
Jeg brød reglerne med Miriam.
Jeg opmuntrede hende til det og bryder dem med dig.
- Med en ustabil agent i felten? - Specialagent. Du repræsenterer mig.
- Har jeg repræsenteret dig dårligt? - Nej.
Men hvorfor er du her stadig, når vi begge ved, at det er dårligt for dig?
- Skal jeg sige op? - Nej.
Du havde chancen for det, men du gjorde det ikke. Hvorfor ikke?
Jeg tror, at dit arbejde her har givet dig en følelse af stabilitet.
- Det er godt for dig. - Det kræver et fundament.
- Mine fortøjninger er bygget på sand. - Jeg er ikke sand. Jeg er grundfjeld.
Når du tvivler på dig selv, behøver du ikke tvivle på mig også.
Jamón ibérico.
Du elsker dine godbidder. Jo dyrere og sværere at finde, jo bedre.
Det gør, at man forventer kvalitet.
Ikke altid.
Der udvælges kun nogle få tusinde til ibérico hvert år.
Men er grisen, når den er fedet op, slagtet og lufttørret-
- virkelig nogen anden overlegen?
Eller er det bare dens rygte, der går forud for produktet?
Det er irrelevant.
Hvis kødæderen synes, det er bedre, så afgør troen værdien.
Psykologien overvinder neurologien.
Vi ved, hvor Ibérico får sine grise fra-
- men hvordan fik du din?
Hentyder du til Will Graham?
Du kan lide det sjældne.
Hvad gør ham så sjælden?
Will har en bemærkelsesværdigt livlig fantasi. Det er smukt.
Ren empati.
Der er intet, han ikke forstår, og det gør ham rædselsslagen.
Så du sætter ild til hans sind?
Fantasi er et interessant redskab til at fremkalde feber.
Hvor langt vil det gå?
Slukker du branden? Eller lader du ham brænde?
Will er min ven. Vi slukker branden, når det er nødvendigt.
Han har bedt om flere prøver.
Nu vi ved, hvad det er, bliver det lettere at skjule for ham.
Put dem her i.
Det er hurtigt overstået.
Dr. Sutcliffe?
Du er ren.
Du kan ikke have gjort det uden at få noget på dig, og der er intet.
Jeg føler mig ikke ren.
Der er det samme syge eller skadede væv på våbnet, som hos Beth LeBeau.
Hvad har han at gøre med det andet offer?
Kun mig.
Hvad husker du?
Jeg husker, at jeg kom her til.
Jeg lagde mig i MRl-skanneren, kom ud og fandt dr. Sutcliffes lig.
- Ingen forvirring? - Ikke så vidt jeg ved.
Plejede dr. Sutcliffe at tage imod patienter efter lukketid?
Han var meget imødekommende.
Georgia Madchen fulgte dig herhen.
Mens du lå MRl-skanneren, gjorde hun dette. Hvorfor ham?
Hun kan ikke se ansigter. Måske troede hun, at han var mig.
Ja, men hvorfor dig?
Jeg ved det ikke. Jeg har for vane at samle på herreløse dyr.
Jeg prøvede at fortælle hende, at hun var i live.
Hun hørte mig måske.
Det er måske længe siden, at det er faldet hende ind.
Jeg kan se dig, Georgia.
Tænk på, hvem du er.
Det er midnat. Du er i Wolf Trap, Virginia.
Du hedder Georgia Madchen.
Du er ikke alene. Vi er her sammen.
Er jeg i live?
Kommer hun sig?
Infektionsrisikoen er høj. Hun har mistet meget væske og knoglemasse.
Hun behandles som et brandoffer.
- Bliver hun mentalt rask? - Hun har Cotards syndrom.
De fleste kommer sig med behandling.
I ekstreme tilfælde som dette med elektrochok.
- Jeg er mere bekymret for Will. - Og din kollega, dr. Sutcliffe?
Jeg sørger over dr. Sutcliffe, men Will er i live.
Han leder efter en forklaring, der kan gøre alt godt igen.
Jeg er også ret desperat efter en forklaring.
Jeg vil gerne tale med den unge kvinde, når hun vågner.
Hvor meget tror du, at hun husker?
Jeg håber, at hun ikke husker meget.
Trine Nørgaard www.broadcasttext.com